I LUENTO
MITÄ OVAT IHMISOIKEUDET?

1. IHMISOIKEUSKÄSITTEEN HISTORIA	2
2. IHMISOIKEUKSIEN JAOTTELU	6
3. IHMISOIKEUKSIEN PÄÄPERIAATTEET	8
4. IHMISOIKEUKSIEN SISÄLTÖ	9
5. TEHTÄVIÄ	13
6. LÄHTEET	15

I LUENTO
MITÄ OVAT IHMISOIKEUDET?

Luentosarjan ensimmäisessä osiossa  tutustutaan ihmisoikeuskäsitteeseen, ihmisoikeuksien historiaan ja niiden ryhmittelyyn. Opitun tiedon syventämistä varten olemme suunnitelleet tehtäviä ja ryhmäkeskustelun aiheita osion loppuun.  Tämä osio on suunniteltu johdannoksi koko kansiolle. Luento voidaan käydä läpi myös omana itsenäisenä kokonaisuutenaan, jos aikaa ei riitä ihmisoikeuksien laajempaan käsittelyyn.

Toivomme opettajan käyvän kokonaisuudessaan kansiota läpi, vaikka hän  pitäisikin vain tämän luennon. Kansion sisällön tunteminen auttaa yhden luentokokonaisuuden ymmärtämistä.

1. IHMISOIKEUSKÄSITTEEN HISTORIA

Luennon alussa oppilaiden kanssa voidaan käydä keskustelua siitä, mitä heille tulee mieleen sanasta “ihmisoikeudet”. Myös ajankohtaisia ihmisoikeusuutisia voidaan käydä läpi. Sanomalehdistä löytyy lähes joka päivä uutisia, joilla on yhteyttä ihmisoikeuskysymyksiin.

(Kalvopohja nro: I.a.)
IHMISOIKEUSKÄSITTEEN HISTORIA

- Käsite varsin uusi historiassa

Ihmisoikeuksien alkuperästä ei ole varmaa tietoa. Yleisesti ajatellaan niiden syntyneen länsimaisen kulttuurin tuotteina, mutta joidenkin tutkijoiden mukaan jonkinlaisia ihmisoikeuslakeja on löytynyt jo muinaisesta hindulaisesta yhteiskunnasta. Varsinaisesti ihmisoikeuksista alettiin laajasti puhua vasta toisen maailmansodan järkyttävien kokemusten jälkeen 1940-luvun lopulla. Aktiivisesti kansainvälinen yhteisö (eli kansainväliset järjestöt, asian suhteen aktiiviset poliitikot, kansalaisjärjestöt ja yksityiset ihmisoikeusaktivistit) on puuttunut kysymykseen viimeisen viidenkymmenen vuoden aikana. 

- Seuraavat kohdat voivat tuntua raskailta yläasteopetuksessa. Niiden kovin syvälliseen läpikäymiseen ei välttämättä ole syytä. Lukio-opetuksessa kohdat antavat tarpeellista taustaa ihmisoikeuskäsitteen luonteesta.

- Käsitteen synnystä monia teorioita

Ajatus kaikille ihmisille yhtäläisesti kuuluvista oikeuksista on historiallisessa katsannossa siis hyvin uusi. Ihmiskunnan historiasta voidaan kuitenkin kaikilta aikakausilta löytää esimerkkejä oikeuksista, jotka ovat kuuluneet jollekulle hänen asemansa vuoksi. Esimerkiksi hallitsijalle suodut (etu)oikeudet merkitsivät kuitenkin aina oikeuksia, jotka erottivat niiden haltijan muista kansalaisista. Idea kaikille ihmisille yhtäläisesti ja tasa-arvoisesti kuuluvista oikeuksista oli mullistava. 

Kaikille ihmisille samanveroisesti kuuluvien oikeuksien synnylle on vaikea määritellä tarkkaa syntyajankohtaa. Yleensä niiden kehittyminen ajoitetaan kuitenkin  ns. modernin maailman syntyyn. Keskiaikaiseen ihmiskuvaan kuului lähinnä vain velvoitteiden asettaminen ja vasta uuden ajan alussa alettiin katsoa kansalaisille kuuluvan myös oikeuksia. 

- Filosofit pohtivat ihmisoikeuksia 1600 – 1700-luvuilla

Ihmisille kuuluvista perusoikeuksista kirjoittivat kuuluisat filosofit (mm. Hobbes, Grotius, Locke ja Rousseau) 1600- ja 1700-luvuilla. Näiden filosofien ihmisoikeuksia painottanut ajattelu ei kukoistanut puhtaimmillaan pitkään, mutta heidän sanoillaan oli kuitenkin kauaskantoista vaikutusta. 

- Suuret lakisäädökset 1700 –luvun lopulla

Yksilöllisyyden (individualismin) ja “kansan itsemääräämisopin” (kansansuvereenisuusopin) esiinmarssi näkyy selvästi kolmessa tunnetussa perusoikeuksien lainsäädäntöhistorian aloittaneessa julistuksessa; nämä asiakirjat ovat Englannissa vuonna 1689 hyväksytty julistus oikeuksista (The English Bill of Rights), Yhdysvaltain itsenäisyysjulistus 1776 (ja perustuslaki 1789) ja Ranskan ihmis- ja kansalaisoikeuksien julistus 1789.  Huomioitavaa on kuitenkin se, että perustuslakeihin esimerkiksi Ranskassa ja Yhdysvalloissa otetut ihmisoikeudelliset viittaukset eivät vielä tuolloin tarkoittaneet kaikille ihmisille suotuja oikeuksia, esimerkiksi orjuus jatkui. Ihmisoikeudet olivat vielä valkoisten miesten oikeuksia. Käsitteen määrittely, siinä merkityksessä missä me sen nyt tiedämme, oli siis vasta alussa. 

- Oppilaille kannattaa korostaa tässä yhteydessä ihmisoikeuskäsitteen kehitystä. Vasta pitkän ajan kuluessa ns. tavallisen kansa on saanut velvollisuuksien rinnalle myös oikeuksia. Oppilaiden kanssa voi pohtia, mitä oikeuksia ja vastaavasti velvollisuuksia meillä on / tulisi olla kansalaisina?

- II maailmansota
	 kansainväliset järjestöt

Toisen maailmansodan tapahtumia voidaan pitää merkittävänä käännekohtana ihmisoikeuksien kehityksessä. Sota vaati miljoonia uhreja. Kuolonuhrien lisäksi syyllistyttiin törkeisiin rikoksiin ihmisyyttä vastaan (esim. juutalaisvainot). Sodan jälkeen haluttiin luoda entistä turvallisempi maailma. Tulevaisuudessa haluttiin välttää maailmansotaan ajautuminen. Kansallisvaltioiden yhteistyöhalukkuus tahdottiin turvata perustamalla kansainvälisiä hallitusten välisiä järjestöjä. 

- YK

YK:n peruskirjan ja kansainvälisen ihmisoikeuksienjulistuksen taustalla oli lähinnä natsismin (Hitlerin Saksa) ja laajemminkin toisen maailmansodan kokemukset. Ihmisoikeuksienjulistuksen kirjoittamista edelsi ihmiskunnan historian verisin sota. “Ei koskaan enää” oli kantavana ajatuksena, kun YK perustettiin. Ihmisoikeuksien kunnioittaminen oli yksi keskeisimmistä uuden maailmanjärjestön tavoitteista. YK:n peruskirjan ensimmäisen artiklan kolmannessa kohdassa määritellään järjestön yhdeksi päämääräksi:

	“…aikaansaada kansainvälistä yhteistyötä kansainvälisiä, taloudellisia, sosiaalisia, sivistyksellisiä tai humanitaarisia kysymyksiä ratkaistaessa samoin rotuun, sukupuoleen, kieleen tai uskontoon katsomatta kuuluvien ihmisoikeuksien ja  perusvapauksien kunnioittamista kehitettäessä ja edistettäessä…” 

Ihmisoikeuksien kansainvälisen valvonnan käännekohta oli Yhdistyneiden kansakuntien perustaminen. Vuonna 1945 San Franciscossa allekirjoitti 51 maan edustajat YK:n peruskirjan. Tästä katsotaan alkaneen käsitys ihmisoikeuksista universaalina kaikille maailman ihmisille yhtäläisesti kuuluvina oikeuksina. 

- Euroopan neuvosto

Euroopan neuvosto perustettiin vuonna 1949, niin ikään kansainväliseksi yhteistyöjärjestöksi. Neuvosto pyrkii edistämään jäsenmaidensa yhtenäisyyttä, suojelemaan ihmisoikeuksia ja moniarvoista demokratiaa, parantamaan elinolosuhteita sekä edistämään inhimillisiä arvoja. Suomi liittyi jäseneksi vuonna 1989, oltuaan jo 1960-luvulta lähtien tarkkailijajäsenenä. Jo neuvoston peruskirjaan merkittiin ihmisoikeuksien ja perusvapauksien kunnioittaminen. Seuraavana vuonna järjestö hyväksyi myös yleissopimukseensa mainittujen ihmisoikeuksien ja perusvapauksien kunnioittamisen. 

Tällä hetkellä Euroopan neuvostossa on jäsenmaita 41. Suomen liittyminen jäseneksi oli idänsuhteista johtuen ajankohtaista vasta 1980-luvun lopussa. Tärkeää on kuitenkin tiedostaa, että Suomi oli sekä presidentti Kekkosen että presidentti Koiviston aikana aktiivisesti mukana järjestön työskentelyssä. Euroopan neuvosto ymmärrettiin kuitenkin leimallisesti läntiseksi yhteistyöareenaksi ja niinpä  ei nähty aiheelliseksi alkaa mitata Neuvostoliiton sietokykyä jäsenyyden hakemisen suhteen. Voitaneenkin sanoa, että myöhäinen liittyminen Euroopan neuvoston jäseneksi oli Suomelle ennen kaikkea ulkopolitiikan hoitoon liittyvä kysymys, ei kannanotto ihmisoikeuskysymyksiin. 

- EU

Euroopan unionilla ei ole omia erityisiä järjestelmiä ihmisoikeuksien suojaamiseksi. Koska unioni ei ole yhteisönä mukana kansainvälisissä ihmisoikeussopimuksissa, niiden kohdistamat valvontajärjestelmät eivät suoraan kohdistu unionin toimielimiin. Sen sijaan jäsenvaltiot voivat olla kansainvälisesti vastuussa myös sellaisista asioista, joissa ne ovat siirtäneet toimivallan unionille. 

Unioniin liittyneet valtiot ovat kuitenkin nykyisellään niin sitoutuneita yhteisöön, ettei sen yhteydessä voida välttää myöskään ihmisoikeusproblematiikka. Länsieurooppalaiset valtiot perustivat 1950-luvun taitteessa Euroopan neuvoston suojaamaan kansalaistensa oikeuksia. Olisi kummallista, jos näiden valtioiden liittyessä toisaalla yhä tiiviimmäksi unioniksi, ihmisoikeuskysymykset sivuutettaisiin. Unionin perustamissopimuksissa ei kuitenkaan ole ihmisoikeusluetteloa, vaikka ne paikoin kysymystä sivuavatkin. Vähäinen ihmisoikeuksien valvonta on kuitenkin ymmärretty yhteisössä ongelmaksi ja siihen on etsitty ratkaisua Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen toimintaa, perussopimuksia ja muuta unionin oikeutta kehittämällä. 

EY-tuomioistuimen (ei siis EU- vaan Euroopan yhteisöjen tuomioistuin) toimivalta rajoittuu yhteisön oikeuteen. Eurooppaoikeus ulottaa kuitenkin vaikutuksensa laajasti jäsenmaiden kansalaisten jokapäiväiseen elämään. Määrällisesti normistossa on eniten esimerkiksi tavarakauppaan ja elinkeinonharjoittamiseen liittyviä säädöksiä, mutta se sisältää myös runsaasti  siviilioikeudenalaan kuuluvia kokonaisuuksia. Samoin finanssi- ja hallinto-oikeudelliset kysymykset ovat edustettuina. 

Ihmisoikeuskysymyksiä eurooppaoikeudessa ei siis juurikaan ole käsitelty. Sopimuksessa Euroopan unionista eli Maastrictin sopimuksessa (1993) määriteltiin kuitenkin unionin pitävän arvossaan yhteisön oikeuden yleisinä periaatteina perusoikeuksia. Periaatteita täsmentävinä lähteinä viitattiin Euroopan ihmisoikeussopimukseen ja jäsenvaltioiden yhteiseen valtiosääntöperinteeseen. Viimeinen tulkintavalta ihmisoikeuksia sivuavissa kysymyksissä on EY-tuomioistuimella ja se onkin viime aikaisessa käytännössään tarvittaessa vedonnut kansainvälisiin ihmisoikeussopimuksiin, katsoen niiden olevan myös unionin oikeuden kannalta voimassa kirjoittamattomia oikeusperiaatteita. 

2. IHMISOIKEUKSIEN JAOTTELU

(Kalvopohja nro: I.b.)
IHMISOIKEUKSIEN SUKUPOLVET 

- Ensimmäisen sukupolven ihmisoikeudet
-	Kansalaisoikeudet ja poliittiset osallistumisoikeudet (KP-oikeudet)
-	Taustalla: 1700-luvun vapausoikeudet
- Toisen sukupolven ihmisoikeudet
-	Taloudelliset, sosiaaliset ja sivistykselliset oikeudet (TSS-oikeudet) 1900-luvulla

Pitkään ihmisoikeuksien ymmärrettiin toteutuvan silloin, kun valtio ja lainsäätäjät pidättäytyivät tekemästä omien kansalaistensa etuja ja vapauksia loukkaavia tekoja. 1940-luvulla alettiin laajemmin puhua niin sanotuista ensimmäisen ja toisen sukupolven ihmisoikeuksista. Ensimmäisen sukupolven ihmisoikeuksien ymmärretään historiallisesti nivoutuvan valistusajan liberalistiseen perintöön. Kansalaisille katsottiin syntymälahjanaan kuuluvan oikeudet elämään, vapauteen ja omaisuuteen. Samoin kokoontumis-, sanan- ja uskonnonvapauden uskottiin toteutuvan itsestään, kunhan valtio ei estänyt niitä. 

Toisen sukupolven ihmisoikeuksina on ymmärretty ihmisten sosiaaliset oikeudet. Näiden oikeuksien toteutumisen edellytykseksi nähtiin valtion aktiivinen toiminta.  Valtion velvollisuutena on turvata kaikille kansalaisilleen muun muassa oikeudet opiskeluun, työn tekemiseen ja terveydenhuoltoon. YK otti jo olemassa olonsa ensi metreillä viralliseksi kannakseen sen, että mainitut ihmisoikeusryhmät ovat keskenään samanarvoisia. 

Perinteisesti ihmisoikeudet on luokiteltu niin, että ensimmäisen sukupolven oikeudet voidaan katsoa vaikutuksiltaan negatiivisiksi siten, että ne velvoittavat valtiot tietyn tyyppiseen passiivisuuteen. Valtioita edellytetään pidättäytymään tietyistä yksilön vapauspiiriä rajoittavista toimenpiteistä. Sosiaaliset- eli toisen sukupolven ihmisoikeudet taas ovat suhteessa valtioihin vaikutuksiltaan positiivisia ja ne vaativat toteutuakseen valtion aktiivista toimintaa. 

- Kolmannen sukupolven ihmisoikeudet
- Solidaarisuusoikeudet
- Oikeus kehitykseen
- Kehitysmaat nostivat esille 1960-luvulla

1960-luvulla alkoivat kolmannen maailman maat itsenäistyä ja siten ne saivat entistä näkyvämmän roolin YK:n yleiskokouksessa. Tämä edesauttoi siinä, että köyhien maiden ongelmat nousivat entistä paremmin muun maailman tietoisuuteen. Vähäisen kehityksen maissa oli suuria puutteita muun muassa rauhallisen ja terveellisen elinympäristön toteutumisessa. Näistä puutteista puhuttiin kolmannen sukupolven ihmisoikeuksina. Kehitysmaat korostivat näkevänsä esille nostamansa ongelmat solidaarisuusoikeuksina, sillä niiden korjaaminen vaati maailmanlaajuista yhteistyötä. Korostettiin, ettei yksilö voi hyödyntää vapausoikeuksiaan tai valtio toteuttaa sosiaalisia oikeuksia, ennen kuin valtioilla on ollut mahdollisuus kehittyä taloudellisesti siedettävälle tasolle. Köyhät maat katsoivat olevansa rikkaiden tavoin oikeutettuja kehitykseen. 

3. IHMISOIKEUKSIEN PÄÄPERIAATTEET

(Kalvopohja nro: I.c.)
IHMISOIKEUKSIEN PÄÄPERIAATTEET

-	Yhdenvertaisuus
-	Yleisyys
-	Luovuttamattomuus
-	Perustavanlaatuisuus

Nykyinen ihmisoikeuksien käsite, “human rights”, vakiintui käyttöön vasta toisen maailmansodan jälkeen. Aikamme tärkeimmässä ihmisoikeusasiakirjassa, YK:n ihmisoikeuksien yleismaailmallisessa julistuksessa, ihmisoikeuksien tärkeäksi periaatteeksi nouseekin  yhdenvertaisuus:

		(Kalvopohja nro: I.d.)
	1. artikla 
 	Kaikki ihmiset syntyvät vapaina ja tasavertaisina
 	arvoltaan ja oikeuksiltaan. Heille on annettu järki ja
 	omatunto, ja heidän on toimittava toisiaan kohtaan
  	veljeyden hengessä.

	7. artikla
 	Kaikki ovat tasavertaisia lain edessä ja oikeutetut
	erotuksetta yhtäläiseen lain suojaan. Kaikilla on oikeus
 	tasavertaiseen suojaan tätä julistusta loukkaavaa
	syrjintää vastaan sekä kaikkea sellaiseen syrjintään
	tähtäävää yllytystä vastaan.

Ihmisoikeuksien merkkinä nykypäivänä onkin niiden yleisyys, luovuttamattomuus ja perustavanlaatuisuus:

Yleisyys eli universaalisuus tarkoittaa sitä, että ihmisoikeudet koskettavat jokaista maailman ihmistä riippumatta hänen ihonväristään, sukupuolestaan tai muista piirteistä.

Luovuttamattomuus taas käsittää ihmisoikeudet synnynnäisinä, jokaiselle ihmiselle luontaisesti kuuluvina. Ihmiseltä ei voida ottaa pois hänen ihmisoikeuksiaan.

Perustavanlaatuisia nämä ihmisoikeudet ovat siksi, että juuri ne on nähty tärkeimpinä ihmiselle kuuluvina oikeuksina.

4. IHMISOIKEUKSIEN SISÄLTÖ

(Kalvopohja nro: I.e.)
MITÄ IHMISOIKEUKSIIN KUULUU?

I 	Oikeus elämään
II	Kidutuksen kielto
III	Oikeus turvapaikkaan
IV	Henkilökohtainen vapaus
V 	Syrjinnän kielto

VI	Vähemmistöt ja alkuperäiskansat
VII	Naisten oikeudet
VIII 	Sosiaaliset oikeudet
IX	Oikeus opetukseen
X	Lapsen oikeudet

XI	Uskonnon- ja omantunnonvapaus
XII	Oikeus demokratiaan
XIII	Oikeus yksityis- ja perhe-elämän suojaan
XIV	Omaisuuden suoja
XV	Oikeus oikeudenkäyntiin 

1.	Oikeus elämään

Ihmisoikeuksien yleismaailmallinen julistus kieltää valtiota ja julkista valtaa surmaamasta ihmisiä laittomasti tai mielivaltaisesti. Kuolemanrangaistuksen ihmisoikeuksien julistus katsoo voivan olla käytössä vain vakavimmista rikoksista, mutta kieltää sen, jos rikos on tehty alle 18-vuotiaana. 

Ihmisoikeuksien julistuksen sisältämä käsitys oikeudesta elämään käsittää elämän suojelemisen myös laajemmin. Valtion tulee sen mukaan esimerkiksi lainsäädäntötoimenpiteillä, kuten turvaamalla yhteiskunnan jäsenille toimivan terveydenhuoltojärjestelmän ja tarjoamalla heille suojan yksilöiden välistä väkivaltaa vastaan.

Esimerkit: 
•	kuolemanrangaistus
-	perustelut: erityisestävä tai yleisestävä.
-	epäinhimillisyys: kuolemanjono, täytäntöönpanotavat.
•	abortti:
-	käsitys elämän alkamishetkestä (onko jo sikiöllä ihmisoikeudet?).
-	äidin itsemääräämisoikeus.

2. Kidutuksen kielto

Ihmisoikeuksien julistus kieltää kaiken kidutuksen ja ihmisen epäinhimillisen, julman tai halventavan kohtelun. Euroopan ihmisoikeussopimuksessa tähän kieltoon on nähty kuuluvan muun muassa poliisin liian pitkälle menevät voimakeinot, tahdonvastaiset mielisairaanhoidon menetelmät ja ruumiillinen kuritus kouluissa.

3. Oikeus turvapaikkaan

Ihmisoikeuksien julistuksen 14.artiklan mukaan vainotulla on “oikeus hakea ja nauttia turvapaikkaa muissa maissa". YK:n pakolaissopimus vuodelta 1951 ei määrää yhtä laajaa oikeutta turvapaikkaan, mutta edellyttää pakolaisen saavan saman kohtelun kuin maan omat kansalaiset ja kieltää vainottujen palauttamisen.

•	Pakolaisten oikeusasemaa koskeva yleissopimus – pakolaisen määritelmä.

•	Turvapaikkaan on oikeutettu, jos turvapaikan hakija tulee “vaaralliseksi” luokitellusta maasta, eli jos turvapaikan hakijalla on oikeutettu pelko tulla vainotuksi.

•	Vertaa “pikakäännytys”.

4. Henkilökohtainen vapaus

Henkilökohtaisen vapauden vaatimuksen juuret ovat brittiläisessä habeas corpus –instituutiossa, jonka mukaan rikoksesta epäillyn täytyy päästä lyhyen ajan sisällä riippumattoman tuomioistuimen eteen. Tämä instituutio on tärkeä tae laittomia vapaudenriistoja ja vangittujen pahoinpitelyjä vastaan ja pohjana Euroopan ihmissopimuksen ja YK:n KP-sopimuksen artikloille, jotka edellyttävät pääsyä riippumattomaan tuomioistuimeen vapaudenriiston laillisuuden selvittämiseksi. YK:n KP-sopimuksen 9.artiklan vaatimus koskee paitsi rikoksesta epäiltyjä, myös muuta vapaudenriiston kohteeksi joutuvia esimerkiksi sairaanhoidossa ja sotilaskurinpidossa.

5. Syrjinnän kielto

Syrjinnän määritelmän mukaan syrjintä on erottelua, joka kohdistuu jollakin merkityksellisellä tavalla samassa asemassa oleviin ja jolle ei ole esitettävissä hyväksyttävää tarkoitusperää. Syrjintä voi myöskin olla välitöntä tai välillistä riippuen siitä, onko se tarkoitusperältään vai vaikutukseltaan syrjivää. Nimenomaan syrjintää vastaan on laadittu myös sopimuksia, kuten YK:n rotusyrjinnän vastainen yleissopimus ja YK:n naisten oikeuksien sopimus. Sekä Euroopan ihmisoikeussopimuksessa, että YK:n KP-oikeuksien sopimuksessa on syrjinnän kieltävät artiklat.

6. Vähemmistöt ja alkuperäiskansat

Vähemmistön määritelmä sisältää joissakin maissa vain kauan maassa asuneet, maan kansalaisista koostuvat “kansalliset vähemmistöt”, mutta laajempi, esimerkiksi YK:n käyttämä käsite vähemmistöstä koskettaa myös vähemmän aikaa maassa oleskelleita ryhmiä, kuten siirtotyöläisiä tai pakolaisia. Vähemmistöjä voidaan suojella positiivisen erityiskohtelun avulla, jonka tarkoituksena on oikeuksien yhtäläisyys.

Valtion rajojen sisällä oleva vähemmistö voi olla myös alkuperäiskansa, eli väestö, joka polveutuu alueella tai maassa ennen nykyisen väestön saapumista eläneestä kansasta ja on säilyttänyt siihen yhteyden, kuten luonnolliseen ympäristöön perustuvan elinkeinon tai kielen. Aikaisemmin monien valtioiden alkuperäisväestöä kohtaan harjoittama politiikka on perustunut assimiloivaan eli sulauttavaan toimintatapaan, jonka tarkoituksena on ollut muokata alkuperäisvähemmistö osaksi valtakulttuuria. Nykyisin on laajemmalti ymmärretty, kuinka tärkeää erilaisuuden suojelu ja kulttuurien moninaisuus ovat paitsi itsessään, myös ihmisoikeuksien kannalta.

Niin Suomen laissa, kuin kansainvälisissäkin laeissa on tänä päivänä otettu huomioon vähemmistöjen asema. Kansainvälisen työjärjestön ILO:n  alkuperäiskansasopimus vuodelta 1989 on huomattavasti 30 vuotta aikaisemmin tehtyä huomioon ottavampi. Myös YK:n KP-sopimuksen 27.artikla määrää, ettei vähemmistöön kuuluvalta yksilöltä saa kieltää oikeutta käyttää omaa kieltä, harjoittaa omaa uskontoa tai nauttia omasta kulttuuristaan.

7. Naisten oikeudet

Olemme tulleet pitkälle 1600- ja 1700-luvun liberalismin ajoista, jolloin ihmisoikeudet kuuluivat vain miehille. Vuonna 1979 YK:ssa hyväksytty naisten oikeuksien sopimus pyrkii takaamaan naisille oikeuden osuuteen valtiollisessa päätöksenteossa, sekä tasa-arvon koulutuksessa, työelämässä ja perhesuhteisiin liittyvissä asioissa. Sopimus vaatii naisille myös oikeuden säilyttää kansallisuutensa naimisiin mennessä. 

Naisten oikeudet toteutuvat eri tavalla eri maissa ja kulttuureissa, mutta sopimuksen tarkoituksena on varmistaa naisen oikeus turvallisuuteen velvoittamalla valtion suojaamaan yksilön oikeudet joutumasta esimerkiksi kidutuksen uhriksi. Viime aikoina kansainvälisessä keskustelussa naisten ihmisoikeuksista esiin ovat nousseet avioliitossa tapahtuvat raiskaukset ja väkivalta, prostituutio ja ihmiskauppa, sekä kunniarikokset. 

Suomi huomioi naisten oikeudet tasa-arvolaissa (1985) ja allekirjoitti naisten oikeuksien sopimuksen vuonna 1986.

8. Sosiaaliset oikeudet

Ihmisoikeuksien julistuksen 22.-27. artikla turvaavat tärkeimmät taloudelliset, sivistykselliset ja sosiaaliset oikeudet, oikeudet sosiaaliturvaan, työhön, samaan palkkaan yhtäläisestä työstä, vapauden ammattiyhdistystoimintaan, oikeuden lomiin ja vapaa-aikaan, oikeuden elintasoon ja erityisesti ravintoon, vaatetukseen, asuntoon ja terveydenhuoltoon, sekä opetukseen ja oikeuden osallistua yhteisön sivistyselämään.

Ihmisoikeuksien julistuksen TSS-oikeuksien luetteloa ovat täydentäneet myöhemmin YK:n TSS-sopimus ja Euroopan sosiaalinen peruskirja. Sopimukset suojaavat yksilön vapausoikeuksia esimerkiksi valita työnsä ja asuinpaikkansa, mutta ennen kaikkea ne on tarkoitettu velvoittamaan valtion toimimaan niin, että yksilön oikeudet edellä mainittuihin etuuksiin toteutuvat, esimerkkinä toimiva sosiaaliturva, koulutoimi ja terveydenhuolto.

9. Oikeus opetukseen

Oikeus opetukseen kuuluu osana sivistyksellisiin ihmisoikeuksiin. TSS-sopimuksen 13. artiklan mukaan valtiolla on velvollisuus järjestää maksuton ja pakollinen alkeisopetus ja kehittää koulujärjestelmä kaikille saatavilla olevaksi. Euroopan ihmisoikeussopimuksen lisäpöytäkirjan 2. artikla taas turvaa oikeuden opetukseen ja vanhemmille oikeuden varmistaa lapsilleen uskonnollisen ja aatteellisen vakaumuksensa mukainen kasvatus. 

Ihmisoikeussopimukset eivät kuitenkaan sisällä pykälää, joka vaatisi lapselle omalla äidinkielellä järjestettävää opetusta, mutta valtiolla on TSS-sopimuksen mukaan kuitenkin velvollisuus järjestää maahanmuuttajalapselle integroiva opetus hänen omalla äidinkielellään.

10. Lapsen oikeudet

Lapsen oikeuksien sopimuksessa (1989) on lapsesta pyritty tekemään samankaltainen subjekti kuin aikuisesta ihmisestä. Käytännössä kuitenkin, vaikka ihmisoikeudet kuuluvat lapselle, niiden käytöstä vastaa hänen huoltajansa. Suomen lain mukaan vanhempi ei kuitenkaan voi päättää lapsen oikeuksista, jos kyseessä on asia, jossa hän itse on osapuolena. Tärkeimpänä kriteerinä lapsen oikeuksien toteutumisessa on nähty lapsen edun toteutuminen. Lasta kuullaan häntä koskevassa asiassa riippuen hänen iästään ja kehitystasosta. Lapsen oikeuksien sopimus ja YK:n kansalaisoikeuksia ja poliittisia oikeuksia käsittelevä sopimus (KP-sopimus) varmistavat, että jokaisella lapsella on aina oikeus jonkin maan kansalaisuuteen. 

Suuria maailmanlaajuisia lasten oikeuksien loukkauksia ovat muun muassa suuri lapsikuolleisuus, lapsen sukupuolen merkitys, katulapset, lasten pakkotyö ja sukupuolinen hyväksikäyttö.

11. Uskonnon- ja omantunnonvapaus

Ihmisoikeuksien julistus turvaa yksilölle ajatuksen, omantunnon ja uskonnon vapauden. Ihmisellä on vapaus omaksua vakaumuksensa mukainen uskonto tai maailmankatsomus ja harjoittaa sitä, oikeus perustaa uskonnollinen tai maailmankatsomuksellinen yhdyskunta, hakeutua sellaisen jäseneksi tai erota siitä.

Uskonnon- ja omantunnonvapaus ei johda yleiseen oikeuteen kieltäytyä lainsäädännön asettamista velvoitteista, mutta julkisen vallan edellytetään olemaan pakottamasta ketään omantuntonsa vastaisiin tekoihin.

•	vertaa aseistakieltäytyminen

12. Oikeus demokratiaan

Vapausoikeudet takaavat oikeuden demokratiaan, jonka kulmakiviä on ilmaisuvapaus. Tasa-arvoisessa yhteiskunnassa sananvapaus, sekä kokoontumis- ja yhdistymisvapaus koskevat kaikkia kansalaisia ja ovat paitsi vapausoikeuksia, myös poliittisia oikeuksia ja näin ollen perusta yhteiskunnalliselle vaikuttamiselle. 

Sananvapauteen kuuluvat paitsi ääneen sanotut kannanotot, myös muut viestinnän muodot kuten sähköposti ja kirjalliset tekstit. Sananvapautta on kuitenkin rajoitettu lailla asettamalla yksityisyyden loukkaamiseen tai syrjintään kiihottamiseen syyllistynyt ihminen rikosoikeudelliseen vastuuseen. Kokoontumisvapauteen lukeutuu oikeus mielenosoitukseen, kunhan mielenosoitus on luonteeltaan rauhanomainen ja siitä on tehty ennakkoilmoitus poliisille (jolla on velvollisuus suojata kokoontumisen esteetön toteutuminen). Yhdistymisvapaus takaa ihmiselle oikeuden perustaa esimerkiksi kansalaisjärjestö, mutta se voi olla luonteeltaan myöskin negatiivinen, mikä tarkoittaa ihmisen oikeutta olla kuulumatta mihinkään yksityiseen järjestöön, esimerkiksi ammattiyhdistykseen. Oikeus demokratiaan tarkoittaa yksilön oikeutta osallistua poliittiseen päätöksentekoon ja hakeutua julkisiin virkoihin. Ihmisoikeuksien julistuksen nähdään koskevan paitsi yksilöä, myös kansaa, jolle vaaditaankin oikeutta vapaisiin vaaleihin ja itsemääräämisoikeus.

13. Oikeus yksityis- ja perhe-elämän suojaan

Oikeus yksityis- ja perhe-elämän suojaan sisältää kirje- ja puhelinsalaisuuden, kunnian suojan, tietosuojan, sekä oikeuden seksuaaliseen identiteettiin. Euroopan ihmisoikeussopimuksen kahdeksanteen pykälään nojaten Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on nähnyt yksilön oikeuksiksi muun muassa oikeudet homoseksuaaliseen kanssakäyntiin, uuteen sukupuoli-identiteetin mukaiseen henkilöllisyyteen sukupuolenvaihdosleikkauksen jälkeen, perheen yhdessä pysymiseen karkotusta vastaan sekä tuominnut ihmisoikeuksien loukkaukseksi rikoksesta epäillyn puhelimen salakuuntelun.

Suomen osalta valtio on tuomittu korvauksiin tapauksesta, jossa valtio ei ole pannut täytäntöön oikeuden päätöstä lapsen huolto- ja tapaamisoikeudesta. Myös nimen ja potilasasiakirjojen julkaisemisen on nähty loukkaavan ihmisen yksityisyyttä.

14. Omaisuuden suoja

•	Oikeus nauttia rauhassa omaisuudesta ja kielto mielivaltaisesta omaisuuden riistämisestä.
•	“Yleinen etu” oikeuttaa pakkolunastuksen.

15. Oikeus oikeudenkäyntiin

•	Valtion tulee varmistaa kansalaisten oikeudellinen suoja kaikissa tapauksissa, kun esitetään väite sopimukseen perustuvan oikeuden loukkauksesta.
•	Aina kun päätettään yksilön oikeuksista tai velvollisuuksista tai rikosasioissa on päätöksentekijänä oltava riippumaton ja puolueeton toimielin. 
•	Taattava oikeudenmukainen oikeudenkäynti eli käsittelyn joutuisuus, osapuolten tasavertaisuus, suullinen käsittely, oikeus maksuttomaan oikeudenkäyntiin tarvittaessa ja useissa tapauksissa oikeus hakea muutosta ylemmässä tuomioistuimessa.
•	Vapaudenriisto on voitava aina saattaa tuomioistuimen päätettäväksi.	

5. TEHTÄVIÄ

Keskusteluaiheita oppitunnille:

1.	Miten voin omalta osaltani lisätä suvaitsevaisuutta?
2.	Miten voin omilla valinnoillani tukea ihmisoikeuksien toteutumista?
3.	Missä ammateissa ollaan tekemisissä ihmisoikeuksien kanssa?
4.	Keskustelkaa uskontojen ja kulttuuriperinteiden sopusoinnusta / ristiriidasta yleismaailmallisten ihmisoikeuksien kanssa. Esimerkiksi tunteita herättäviä ristiriitaisuuksia liittyy naisten pukeutumisvaatimuksiin tietyissä uskonnoissa (kasvojen peittäminen), naisten ympärileikkaamiseen, eläinten rituaaliteurastukseen jne. Milloin on kyse ihmisoikeuksista ja milloin ihmisoikeuksien loukkaamisesta?

Ryhmätehtäviä:

1.	Etsikää kirjallisuutta, lehtiä ja www-sivuja hyväksikäyttäen tietoa tahoista, jotka työskentelevät ihmisoikeuksien parissa. a) Suomessa b) Maailmalla.
2.	Opettaja jakaa kopioita kansion lopussa olevista ihmisoikeuksien parissa työskentelevien tahojen listasta. Kunkin ryhmän tulee ottaa selvää yhdestä ihmisoikeustoimijasta (Ihmisoikeusliitto, Amnesty International jne.) ja esitellä sen toimintaa muille ryhmille.

Kotitehtäviä:

1.	Seurataan viikon ajan tiedotusvälineitä ja keskustellaan sitten miten ihmisoikeudet (sitä lähellä olevat teemat) nousivat esille mediassa.
2.	Oppilaita pyydetään viikon ajan keräämään lehtileikkeitä ihmisoikeuksista ja esittelemään ne seuraavalla kerralla? Mikä juuri nyt on ajankohtaista?
3.	Etsitään historian kirjoista tietoa ihmisoikeustapauksista (Kiinan Tiananmenin tapahtumat 1989,  lapsityövoiman käyttö, naisten asema Afganistanissa / Saudi-Arabiassa, orjuuden historia jne.) tai tietoa ihmisistä joiden elämä liittyy ihmisoikeuksiin (Salman Rushdie, Nelson Mandela, Eleanor Roosevelt, Vachlav Havel, Äiti Teresa jne.) ja valmistetaan ryhmissä tai yksin pieni esitys muulle luokalle.

6. LÄHTEET

Tässä osiossa käytetyt  lähteet. Kansion lopussa lisätietoa.

Ihmisoikeudet: Sata kansainvälistä asiakirjaa (1994), Helsinki: Ihmisoikeusliitto ry.

Kantola,  Anu (toim.) (2000), Maailmantila ja Suomi. Helsinki: Gaudeamus.

Luoto, Jari (1997), Ulkopolitiikka ja ihmisoikeudet. Helsinki: Gaudeamus.

Rosas, Allan (1999), Perus- ja ihmisoikeudet eurooppaoikeudessa. Teoksessa Hallberg, Pekka - Heikki Karapuu - Martin Scheinin - Kaarlo Tuori - Veli-Pekka Viljanen, Perusoikeudet. Helsinki: Werner Södeström.

Scheinin, Martin (1999), Perusoikeuksien ja ihmisoikeuksien kansainvälinen valvonta. Teoksessa Hallberg, Pekka - Heikki Karapuu - Martin Scheinin - Kaarlo Tuori - Veli-Pekka Viljanen, Perusoikeudet. Helsinki: Werner Södeström.

Tuori, Kaarlo (2000), Julkisoikeuden perusteet. Helsinki: Helsingin yliopiston oikeustieteellinen tiedekunta.