VII LUENTO 
IHMISOIKEUKSIIN VETOAMINEN – SYVENTYMINEN KANSAINVÄLISIIN OIKEUSSUOJAMEKANISMEIHIN

1. KANSALLISET OIKEUSSUOJAKEINOT PERUS- JA                        IHMISOIKEUSKYSYMYKSISSÄ	2
2. KANSAINVÄLISET  OIKEUSSUOJAKEINOT IHMISOIKEUSKYSYMYKSISSÄ	6
3. EUROOPAN IHMISOIKEUSSOPIMUKSEN VALITUSMENETTELY TIIVISTETYSTI	7
4. YK:N MEKANISMIT	11
5. EUROOPAN UNIONI	14
6. TEHTÄVIÄ	15
7. LÄHTEET	16

VII LUENTO
IHMISOIKEUKSIIN VETOAMINEN – SYVENTYMINEN KANSAINVÄLISIIN OIKEUSSUOJAMEKANISMEIHIN

Tämä seitsemäs osio päättää luentosarjamme. Viimeinen osio on suunniteltu lähinnä ajatellen lukio-opetusta ja esimerkiksi  lakitiedon tunteja. Tällä kerralla on tarkoitus mennä hieman aiempia kertoja syvemmälle ihmisoikeuksien tarkastelussa. Uskomme aiheen kiinnostavan erityisesti niitä, jotka ovat kiinnostuneita oikeustieteistä kenties tulevana opiskelualanaan. Luentokerralla valotetaan sitä, miten kansainväliset ihmisoikeudet ja niiden noudattamiseksi solmitut sopimukset velvoittavat oikeuslaitostamme.

Jos Suomen kansalainen kokee, että hänen perus- / ihmisoikeuksiaan on loukattu, on hänen ensisijainen valituskanavansa kotimainen oikeuslaitoksemme. Se on pääasiassa kolmiportainen koostuen alimpana portaana olevasta käräjäoikeudesta, hovioikeudesta ja ylimpänä asteena olevasta korkeimmasta oikeudesta. Näissä tuomioistuimissa käsitellään normaalisti ns. rikos- ja siviilioikeudelliset kiistat. Hallintoasioissa käsittely tapahtuu hallinto-oikeudessa ja sen päätöksestä valitus tehdään korkeimpaan hallinto-oikeuteen. Jos kansalainen kokee, ettei hän saa oikeutta em. tuomioistuimissa on hänen käytössään perus- ja ihmisoikeuksien suhteen kansalliset ja kansainväliset ylimääräiset muutoksenhakukeinot. Näitä tahoja käsitellään tässä osiossa.

1. KANSALLISET OIKEUSSUOJAKEINOT PERUS- JA                        IHMISOIKEUSKYSYMYKSISSÄ

Kansalaisen tuntiessa oikeuksiaan loukatun, on hänen pääasiallinen valituskanavansa kansalliset oikeusistuimet. Oikeuslaitoksemme on siviili- ja rikosasioissa pääasiallisesti kolmiportainen: käräjäoikeus, hovioikeus ja korkein oikeus. Hallintoasioissa alueellisen hallinto-oikeuden päätöksestä voidaan valittaa korkeimpaan hallinto-oikeuteen.

(Kalvopohja nro: VII.a.)
NORMAALI MUUTOKSENHAKU

KÄRÄJÄOIKEUS				HALLINTO-OIKEUS
							          
HOVIOIKEUS				KORKEIN HALLINTO-OIKEUS
	
KORKEIN OIKEUS

Tällä luennolla esiteltäviä ihmisoikeusloukkauksia käsitteleviä tahoja voidaan pitää ns. ylimääräiseen muutoksenhakuun kuuluvina. Pääosaan  toimielimistä ei voi valittaa kesken kansallisen oikeusprosessin. Valitusoikeus on vasta kun päätös on saatu viimeisestä kotimaisesta valitusasteesta (esim. korkein oikeus tai korkein hallinto-oikeus). 

(Kalvopohja nro: VII.b.)
VALTIONEUVOSTON OIKEUSKANSLERI JA EDUSKUNNAN OIKEUSASIAMIES

- Tehtävien perusluonne samanlainen.

Vuoden 1995 perusoikeusuudistuksessa ylimmät lainvalvojat saivat uuden perustuslaillisen toimeksiannon. Sen mukaan valtioneuvoston oikeuskansleri ja eduskunnan oikeusasiamies ovat velvollisia tehtäviään hoitaessaan valvomaan myös perusoikeuksien ja ihmisoikeuksien toteutumista. Perustuslain 108 §:ssä säädetään, että oikeuskanslerin tehtävänä on valvoa valtioneuvoston ja tasavallan presidentin tehtävien lainmukaisuutta. Hänen tulee myös valvoa, että tuomioistuimet ja muut viranomaiset sekä virkamiehet, julkisyhteisöjen työntekijät ja muut julkista tehtävää hoitavat noudattavat lakia ja täyttävät velvollisuutensa. 

Oikeusasiamiehen tehtävänä on suorittaa vastaavaa valvontaa kuin oikeuskanslerinkin, pois lukien valtioneuvostoon ja tasavallan presidenttiin kohdistuvat valvontatoimet. Oikeusasiamiehen ja oikeuskanslerin tehtävät ovat siis hyvin saman kaltaisia. Valvonta kohdistuu viranomaisiin, virkamiehiin, julkisyhteisöjen työntekijöihin ja muita julkisia tehtäviä hoitaviin. Heidän toimivaltansa ei ulotu yksityisten fyysisten ja juridisten henkilöiden toimintaan. 

Näiden kahden viranhaltijan ja heidän virastojensa työskentelytavoissa ja työn painopisteissä on myös keskeisiä eroja. Oikeuskansleri on paitsi oikeudellinen valvoja, myös lainopillinen asiantuntija, jonka rooliin kuuluu mm. tietojen ja lausuntojen antaminen käsiteillä olevista asioista presidentille ja valtioneuvostolle. Eduskunnan oikeusasiamiehen virasto ei toimi samalla tavoin eduskunnan tai muun hallinnon neuvonantajana. Oikeusasiamiehen toiminta painottuu kansalaisten kanteluiden ratkaisemiseen ja omasta aloitteesta tapahtuvaan asioiden esille nostamiseen. 

Oikeuskanslerin ja oikeusasiamiehen välillä on suoritettu myös konkreettista tehtävien jakoa, turhan päällekkäisyyden välttämiseksi. Oikeuskansleri on vapautettu velvollisuudesta valvoa lain noudattamista asioissa, jotka koskevat puolustusvoimia, rajavartiolaitosta, rauhanturvaamistehtäviä ja sotilasoikeudenkäyntejä. Oikeuskanslerille ei kuulu vankiloiden ja muiden sellaisten laitosten valvonta, joihin henkilö on otettu vastoin tahtoaan. Hän ei myöskään käsittele sellaisia asioita, joissa viitataan koskemattomuuteen, vapauteen ja turvallisuuteen. Nämä asiat kuuluvat ensisijaisesti oikeusasiamiehen vastuulle. 

Oikeusasiamiehen ja oikeuskanslerin valvonnan keinot

Perus- / ihmisoikeuskysymykset voivat tulla vireille joko kantelun kautta tai oikeusasiamiehen tai oikeuskanslerin omasta aloitteesta. He voivat antaa esityksiä viranomaistoimiksi tai kertomuksia eduskunnan perustuslakivaliokunnalle*. Olennaisen osan oikeusasiamiehen ja myös oikeuskanslerin työajasta vie päätösten antaminen vapaamuotoisiin kanteluihin, joita yksityishenkilöt, järjestöt ym. tahot tekevät viranomaistoiminnasta. Päätöksissä arvioidaan ongelmaa  usein perusoikeusnäkökulmasta. (Kantelun käsittelyä pidetään vakiintuneesti hallintomenettelynä, jossa noudatetaan hallintomenettelylakia.) 
	
Kantelu oikeusasiamiehelle

Oikeusasiamiehen on tutkittava kantelu, jos asia kuuluu oikeusasiamiehen valvontavaltaan ja on perusteita epäillä tapahtuneen lainvastaista tai virheellistä menettelyä. Oikeusasiamies ei tutki yli viisi vuotta vanhaa asiaa, ellei tutkimiseen ole erityistä syytä. Käytännössä tutkimuskynnys on joustava, sillä sitä “onko perusteita epäillä” on monesti vaikea tarkasti tietää. Jollei asiaa voida ratkaista alustavan tutkinnan perusteella, pyytää ratkaisija (eli oikeusasiamies tai apulaisoikeusasiamies) asianomaisilta viranomaisilta lisäselvitystä. Tällöin myös kantelijalle annetaan yleensä tilaisuus vastineen antamiseen. Jos kantelu johtaa toimenpiteisiin, pyydetään tämän jälkeen kantelun kohteelta vielä selitys. 

Käytännön ongelmana oikeusasiamiehen virastossa on ollut kanteluiden suuri määrä ja siitä seurannut ruuhkautuminen. Esimerkiksi vuonna 1996 oli vireillä reilu 300 yli vuoden vanhaa kanteluasiaa. Syynä ruuhkautumiseen on ollut vaikeiden perusoikeuslähtöisten oikeusperiaatteiden korostuminen viime aikaisessa ratkaisutoiminnassa. 

Kantelu oikeuskanslerille

Myös oikeuskanslerille kanneltaessa riittää tutkittavaksi ottamisen syyksi se, että on “perusteita epäillä” lainvastaista tai virheellistä menettelyä tapahtuneen. Tutkittavaksi asia voidaan ottaa myös silloin kun oikeuskansleri itse havaitsee olevan aihetta puuttua johonkin hänen valvontavastuullaan olevaan ongelmaan. Myös oikeuskanslerin kohdalla kanteluja koskee yleinen viiden vuoden vanhentumisaika. 

Oikeuskanslerin virasto hankkii aina perusselvityksen tutkittavasta asiasta, ellei sitä pidetä ilmeisen tarpeettomana. Tämä tarkoittaa käytännössä kirjallisten tietojen tai selvityksen hankkimista ao. virkamieheltä tai viranomaiselta. Perusselvitys voidaan myös hankkia ylemmän viranomaisen kautta tai pyytää tämän lausunto. Oikeuskanslerin virasto voi myös pyytää muilta viranomaisilta lausuntoja. Säännönmukaisesti kantelijalle varataan mahdollisuus antaa vastine, jollei se ole ilmeisen tarpeetonta. Kanteluasioissa keskimääräinen käsittelyaika on ollut n. 10 viikkoa. 

2. KANSAINVÄLISET  OIKEUSSUOJAKEINOT IHMISOIKEUSKYSYMYKSISSÄ

(Kalvopohja nro: VII.c.)
KANSAINVÄLISET YLIMÄÄRÄISET OIKEUSSUOJAKEINOT IHMISOIKEUSKYSYMYKSISSÄ

EUROOPAN NEUVOSTON SOPIMUKSET
  Euroopan ihmisoikeussopimus
  Euroopan sosiaalinen peruskirja

Tässä yhteydessä esitellään Euroopan ihmisoikeussopimukseen ja Euroopan sosiaaliseen peruskirjaan liittyvät valvontajärjestelmät. 

EUROOPAN IHMISOIKEUSTUOMIOISTUIN

Euroopan ihmisoikeussopimusta pidetään yleisesti tehokkaimpana kansainvälisenä ihmisoikeusvalvontajärjestelmänä. Tämä johtuu erityisesti siitä, että sopimusvaltioiden kansalaisilla on mahdollisuus yksilövalituksiin, jos he kokevat, että heidän sopimuksessa määriteltyjä ihmisoikeuksiaan on rikottu. Sopimusvaltioilla ei ole oikeutta kieltää kansalaisiaan käyttämästä yksilövalitusmenettelyä. Valitukset ratkaisee Euroopan ihmisoikeustuomioistuin ja sen päätökset sitovat sopimusvaltioita oikeudellisesti. Sopimus mahdollistaa myös valtioiden valitukset toisiaan vastaan, eräänlaisen sopimusvaltioiden raportointimenettelyn (vrt. YK) ja ihmisoikeustuomioistuimen neuvoa-antavat mielipiteet. Yksilövalitukset ovat kuitenkin käytännössä ylivoimaisesti tärkein ja eniten huomiota saava valvontamekanismi sopimusjärjestelmän piirissä. 

Euroopan ihmisoikeustuomioistuin saa vuosittain tuhansia valituksia (vrt. esim. YK:n ihmisoikeuskomitean saamaan 70 valitukseen). Valituksista valtaosa ei johda kuitenkaan tuomioon, vaan jätetään tutkimatta jo käsittelyn varhaisessa vaiheessa. 

Jotta valitus hyväksytään ihmisoikeustuomioistuimen käsittelyyn, on sen koskettava lain yksittäistä soveltamisratkaisua (ns. actio popularis –kielto). Eräissä tapauksissa jo lainsäädännön voimassaolo voi kuitenkin merkitä yksilöllisen oikeuden loukkausta. Pääsääntöisesti on siis kuitenkin vedottava juuri tiettyyn ja jo tapahtuneeseen ihmisoikeusrikkomukseen. 

3. EUROOPAN IHMISOIKEUSSOPIMUKSEN VALITUSMENETTELY TIIVISTETYSTI

(Kalvopohja nro: VII.d.)
EUROOPAN IHMISOIKEUSSOPIMUKSEN VALITUSMENETTELY 

- Kuka voi valittaa?

Valittajan tulee olla väitetyn konkreettisen sopimusloukkauksen uhri. Yksityishenkilön lisäksi myös järjestö, muu oikeushenkilö tai henkilöryhmä voi olla uhrin asemassa. Tärkeää on kuitenkin huomata, että valittajan tulee itse olla sopimusloukkauksen kohde ja siten esimerkiksi järjestö ei voi valittaa omissa nimissään jäsentensä puolesta. Oikeushenkilön asema uhrina on kuitenkin luontevaa esimerkiksi asioissa, jotka koskevat uskonnonvapautta tai vaikkapa omaisuuden suojaa. 

- Kuka voi olla vastaajaosapuolena?

Vastaajaosapuolena voi olla vain Euroopan ihmisoikeussopimuksen ratifioinut valtio. Valtion voi haastaa vastaamaan vain niistä sopimusrikkomuksista, jotka se on tehnyt ratifioinnin jälkeen tai sellaisista ennen ratifiointia tapahtuneista teoista, joilla on ollut vaikutuksia vielä sopimuksen hyväksymisen jälkeen. 

- Milloin voi valittaa?

Valituksen tutkittavaksi ottamisen menettelyllisenä edellytyksenä on tehokkaiden valtionsisäisten oikeussuojakeinojen käyttäminen loppuun ennen ihmisoikeustuomioistuimeen valittamista. Tämä vaatimus on yleinen kansainvälisen oikeuden periaate, jonka mukaan kansainväliset riidanratkaisumekanismit ovat aina toissijaisia valtionsisäiseen oikeussuojaan nähden. Kansainväliset mekanismit otetaan käyttöön vasta, kun kotimaiset oikeussuojamenetelmät syystä tai toisesta pettävät. 

Käytännössä edellytetään suomalaisen valittajan osalta, että hän on saanut asiassaan päätöksen korkeimmalta  oikeudelta tai korkeimmalta hallinto-oikeudelta, tai vastaavasti saanut kielteisen päätöksen valituslupaansa näistä instansseista. Ylimääräisiin muutoksenhakukeinoihin (esim. eduskunnan oikeusasiamies) turvautumista ei yleensä voida edellyttää.

- Aikaraja?

Euroopan ihmisoikeustuomioistuin ottaa tutkittavakseen vain sellaisen valituksen, joka on tehty kuuden kuukauden kuluessa lopullisesta kansallisesta päätöksestä. Säännön mukaan ylimääräiseen muutoksenhakukeinoon tai ylimmälle lainvalvojalle tehtyyn kanteluun turvautuminen (säännönmukaisen kansallisen oikeussuojatien jälkeen) ei pidennä aikarajaa. Toisin sanoen esimerkiksi oikeusasiamiehen kannan odottaminen ei pidennä kuuden kuukauden määräaikaa, vaan se alkaa ylimmän tuomioistuimen päätöksestä. Mahdollista on lähettää epäselvissä tapauksissa valitus ihmisoikeustuomioistuimelle määräajan kuluessa ja samanaikaisesti turvautua kansallisella tasolla ylimääräisiin muutoksenhakukeinoihin. 

- Ei saa olla vireillä uudestaan tai muualla samanaikaisesti?

Tutkittavaksi ottamisen menettelyllisiin ehtoihin kuuluu myös, ettei samaa asiaa ole aiemmin käsitelty ihmisoikeustuomioistuimessa tai muussa kansainvälisessä tutkinta- tai selvittelymenettelyssä. “Saman asian” käsite liittyy  muun muassa jutun osapuoliin. Sen sijaan valituksen tutkimista ei estä, jos toinen henkilö on omassa asiassaan aiemmin valittanut sisällöltään samankaltaisessa asiassa. Maininta kansainvälisistä menettelyistä taas viittaa muihin kansainvälisiin ihmisoikeussopimuksiin liittyviin valitusmekanismeihin. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin ei esimerkiksi ota tutkittavakseen sellaista asiaa, jossa valittaja on aiemmin tai nyt turvautunut esimerkiksi YK:n KP-sopimusta valvovan ihmisoikeuskomitean yksilövalitusmekanismiin. 

- Ilmeinen perusteettomuus?

Edellä on käsitelty menettelyllisiä perusteita valituksen tutkimatta jättämiselle. Kielteiseen tulokseen voidaan tulla tietenkin myös aineellisoikeudellisiin syihin vedoten. Näistä tärkein on valituksen luokittelu ilmeisen perusteettomaksi. Samoin yhteensopimattomuus Euroopan ihmisoikeussopimuksen kanssa on luonteeltaan aineellisoikeudellinen peruste jättää valitus tutkimatta. Hylkäämisen syynä voi olla myös valitusoikeuden väärinkäyttö. Tämä hylkäysperuste on harvinainen, mutta voisi tulla sovellettavaksi, jos valitusprosessin tavoitteena olisi vain muiden kansalaisten ihmisoikeuksien loukkaaminen. 

- Ratkaisujen oikeudellinen luonne?

Ihmisoikeustuomioistuimen päätökset sitovat oikeudellisesti sopimusvaltioita. Käytännössä tuomioistuin tyytyy kirjoittamaan velvoittavaan muotoon vain ne päätöksensä osat, jotka käsittelevät sopimusloukkausten uhreille maksettavaksi määrättyjä oikeudenmukaisia hyvityksiä. 

- Oikeudenkäyntikulut?

Mikäli Euroopan ihmisoikeussopimuksen allekirjoittanut valtio määrätään maksamaan korvauksia sopimusloukkauksen uhrille, sisältää korvaus myös oikeudenkäyntikulut. Jos sopimusloukkausta ei todeta, yksilövalituksen tekijä ei joudu korvamaan sen paremmin tuomioistuimelle kuin vastaajana olevalle valtiollekaan aiheutuneita kuluja. 

Euroopan sosiaalinen peruskirja 

Euroopan ihmisoikeussopimuksen ohella toinen Euroopan neuvoston merkittävä ihmisoikeussopimus on Euroopan sosiaalinen peruskirja vuodelta 1961. Sekä sopimuksen aineellista sisältöä että valvontajärjestelmää on sittemmin uudistettu. Vuoden 1995 lisäpöytäkirjassa hyväksyttiin järjestöjen kantelumahdollisuus ja uudistettu sosiaalinen peruskirja  tuli kansainvälisesti voimaan 1.7.1999. Suomi on ratifioinut ensiksi mainitun lisäpöytäkirjan, mutta ei vielä uudistettua sosiaalista peruskirjaa. 

Sosiaalisen peruskirjan valvonta tapahtuu pääasiallisesti jäsenvaltioiden määräaikaisraporttien avulla. Valtioiden on raportoitava kahden vuoden välein siitä, miten he ovat noudattaneet velvoitteita joihin ovat peruskirjassa sitoutuneet. Peruskirja on ns. menu-tyyppinen eli jäsenvaltiot voivat siihen liittyessään tietyssä määrin valita, mihin velvoitteisiin he sitoutuvat. Aika ajoin valtioiden tulee kertoa kuitenkin myös niihin sopimusmääräyksiin liittyvistä toimistaan, joihin ne eivät ole kansainvälisoikeudellisesti sitoutuneet. Tämä on osoitus siitä, miten kansainvälisten valvontajärjestelmien laajuus voi eräissä tapauksissa ulottua syvemmällä ihmisoikeuksien tarkastelussa kuin valtioiden oma oikeudellinen säädäntö. 

Valtioiden tulee toimittaa määräaikaiskertomuksensa paitsi Euroopan neuvostolle myöskin niille järjestöille, jotka ovat oikeutettuja tulemaan kuulluiksi kertomuksia käsiteltäessä. Tällaisia järjestöjä ovat vuoden 1995 lisäpöytäkirjan laatimisen jälkeen: 

1. Kansainväliset työnantaja- ja työntekijäjärjestöt,
2. muut kansainväliset kansalaisjärjestöt, joilla on neuvoa-antava asema Euroopan neuvostossa ja jotka hallitusten välinen komitea on merkinnyt erityiseen luetteloon ja
3. edustavat kansalliset työnantaja- ja työntekijäjärjestöt. 

Euroopan neuvostossa raportit käsitellään kahdessa toimielimessä: asiantuntija komiteassa ja hallitusten edustajien komiteassa. Ensiksi mainittu keskittyy luonteeltaan juridisiin tulkintakannanottoihin ja jälkimmäinen päättää, antavatko kannanotot aihetta suosituksiin esimerkiksi lainsäädännön muuttamiseen. 

Järjestökantelun lähtökohtana ei ole sopimusloukkauksen ”uhrin” käsite tai tietty konkreettinen ihmisoikeusloukkaus (mikä on keskeistä EN:n Euroopan ihmisoikeussopimuksessa). Järjestökantelun perusteeksi riittää se, että ”peruskirjaa on sovellettu epätyydyttävästi”. Tämä viittaa ns. actio popularis –tyyppiseen kanteluun lainsäädännön tai yleisesti noudatetun käytännön epäkohdista. Järjestökanteluihin ei myöskään liity täten niin vaativia menettelyllisiä edellytyksiä tutkittavaksi ottamiselle kuin Euroopan ihmisoikeussopimuksen yksilövalituksiin. Esimerkiksi vaatimusta valtionsisäisten oikeussuojakeinojen käyttämisestä ei tunneta.

Järjestökantelumenettely vakiintui uudistetussa vuoden 1996 sosiaalisessa peruskirjassa osaksi valitusjärjestelmää. Valtioiden ratifioidessa uudistetun peruskirjan, se voi ilmoittaa hyväksyvänsä järjestökantelumenettelyn, vaikka se ei erikseen ratifioinut vuoden 1995 lisäpöytäkirjaa. 

4. YK:N MEKANISMIT

(Kalvopohja nro: VII.e.)
KESKEISET YK:N IHMISOIKEUSSOPIMUKSET

1.	Pakolaisten oikeusasemaa koskeva yleissopimus, 1951. 
2.	Kaikkinaisen rotusyrjinnän poistamista koskeva yleissopimus, 1965.
3.	Kansalaisoikeuksia ja poliittisia oikeuksia koskeva kansainvälinen yleissopimus (KP-sopimus), 1966.
4.	Taloudellisia, sosiaalisia ja sivistyksellisiä oikeuksia koskeva kansainvälinen yleissopimus 
(TSS-sopimus), 1966.
5.	Kaikkinaisen naisten syrjinnän poistamista koskeva yleissopimus, 1979.
6.	Kidutuksen ja muun julman, epäinhimillisen tai halventavan kohtelun tai rangaistuksen vastainen yleissopimus, 1984.

YK:n ihmisoikeussopimusten valvontajärjestelmä

Yksilövalitusjärjestelmä

Kolmeen YK:ssa laadittuun ihmisoikeussopimukseen liittyy yksilövalitusjärjestelmä. Tällaisia sopimuksia ovat KP-sopimus (kansalaisoikeuksia ja poliittisia oikeuksia koskeva kansainvälinen yleissopimus); kaikkinaisen rotusyrjinnän poistamista koskeva yleissopimus sekä kidutuksen ja muun julman, epäinhimillisen tai halventavan kohtelun tai rangaistuksen vastainen yleissopimus. Kaikkien näiden sopimusten perusteella tehtävissä oleva valituksen käsittelymenettelyt vastaavat pitkälti toisiaan. Esimerkiksi KP-sopimuksen perusteella tehdyt valitukset käsittelee ihmisoikeuskomitea. Komitea kokoontuu vuosittain yhdeksän viikon ajan ja sen istuntojen välisenä aikana yksilövalitukset vastaanottaa ja valmistelee Genevessä toimiva sihteeristö. 

Yksilövalitusmenettely ei ole pakollinen osa ihmisoikeussopimuksia. Jäsenvaltiot ovat saaneet itse sopimukset hyväksyessään päättää tahtovatko he avata kanaslaisilleen mahdollisuuden valittaa myös YK:n toimielimille. Esimerkiksi KP –sopimuksessa on 144 valtiota, mutta vapaaehtoisen yksilövalituksen on hyväksynyt 95 valtiota (huhtikuu 1999). Valituksia kansalaisoikeuksiin ja poliittisiin oikeuksiin liittyen tehdään vuosittain noin 70. Suhteellisen pieni luku  kertoo, ettei yksilövalitusmahdollisuus ole ainakaan kaikissa maissa yleisesti tunnettu. Suomi on avannut kansalaisilleen tämän mahdollisuuden valittaa YK:n toimielimille.

Valtiovalitusjärjestelmä

YK:n kolmeen edellä mainittuun sopimukseen liittyy myös valtiovalitusjärjestelmä. Sopimukseen liittynyt valtio voi syyttää toista sopimuksen hyväksynyttä valtiota ihmisoikeusrikkomuksesta esim. KP –sopimuksen nojalla ihmisoikeuskomiteassa. Näin ei ole kuitenkaan vielä kertaakaan tapahtunut. 

Määräaikaisraportit

Määräaikaisraportit ovat kuuteen keskeiseen YK:n ihmisoikeussopimukseen sisältyvä säännönmukainen ja kaikille sopimusvaltioille pakollinen valvontajärjestelmä. Tällä tarkoitetaan menettelyä, jossa sopimusvaltiot antavat YK:lle määräajoin kertomuksen sopimusvelvoitteidensa täyttämisestä. Kutakin kyseisistä sopimuksista valvoo tarkoitusta varten perustettu erillinen asiantuntijaryhmä. Komiteoiden työskentelymuodoissa on eroja, mutta pääpiirteiltään menettely on kaikissa samanlainen. Komiteat käsittelevät julkisessa kokouksessa suullisesti sopimusvaltioiden kirjalliset kertomukset. Käsittely päättyy komitean kirjallisiin johtopäätöksiin. Kaikki, kuuden sopimuksen valvontaan osallistuvat, komiteat ovat avanneet toimintansa myös kansalaisjärjestöille. Yhteistyötä on tehty esimerkiksi myöntämällä kansalaisjärjestöille puheoikeus tietyissä komiteoissa (lapsen oikeuksien komitea, TSS-komitea) tai tapaamalla ihmisoikeusjärjestöjen edustajia vapaamuotoisissa ns. lounastuntikokouksissa (KP-sopimusta valvova ihmisoikeuskomitea). Komiteat myös rohkaisevat kansalaisjärjestöjä, niin kansallisesti kuin kansainvälisestikin, kommentoimaan kirjallisesti valtioiden kertomuksia ja lähettämään muuta kertomuksen käsittelyssä hyödyllistä aineistoa YK:hon. Näin raportointimenettely saa myös järjestökantelun piirteitä. 

(Kalvopohja nro: VII.f.)
YK:n KP-SOPIMUKSEN VALVONTA 

- Kuka voi valittaa?

Kolmeen YK:ssa laadittuun ihmisoikeussopimukseen liittyy yksilövalitusjärjestelmä. Nämä sopimukset ovat kansalaisoikeuksia ja poliittisia oikeuksia koskeva kansainvälinen yleissopimus, kaikkinaisen rotusyrjinnän poistamista koskeva kansainvälinen yleissopimus sekä kidutuksen ja muun julman, epäinhimillisen tai halventavan kohtelun tai rangaistuksen vastainen yleissopimus. Menettely vastaa  pääpiirteissään edellä kuvattua Euroopan ihmisoikeussopimuksen vastaavaa mekanismia. 

- Kuka voi olla vastaajaosapuolena?

Vastaajaosapuolena voi olla em. sopimukset hyväksynyt valtio. Yksilövalitusmahdollisuus on näissä sopimuksissa valinnainen ja vain valinnaisen pöytäkirjan allekirjoittanut valtio voi olla vastaajana yksilövalituksessa. Esimerkiksi KP-sopimuksen on allekirjoittanut 144 valtiota ja vallinnaisen pöytäkirjan osapuolia on 95.  

Valituksi tutkittavaksi ottamisen edellytykset KP-sopimuksen valinnaisen pöytäkirjan nojalla ovat pääpiirteissään samanlaiset kuin Euroopan ihmisoikeussopimuksessa. 

- Milloin voi valittaa?

Varsinaista vaatimusta kaikkien valtionsisäisten oikeussuojakeinojen käyttämisestä loppuun ennen valitusta ihmisoikeuskomitealle ei ole. Sopimusvaltion on nimenomaisesti vedottava tähän perusteeseen, jotta valitus jätetään sen nojalla tutkimatta.

- Aikaraja

YK:n ihmisoikeussopimuksiin vedottaessa ei ole kuuden kuukauden aikarajaa, kuten Euroopan ihmisoikeustuomioistuimessa. Ihmisoikeuskomitea on yleisemminkin omaksunut Euroopan ihmisoikeustuomioistuinta suopeamman tulkinnan valittajaan nähden. 

- Millainen valituksen tulee olla?

Ihmisoikeuskomitealle osoitettu valitus on vapaamuotoinen. Valituksen käsittely edellyttää, että siinä on vedottu KP-sopimuksen yhden tai useamman artiklan loukkaukseen.  Valituksen voi periaatteessa tehdä millä kielellä tahansa, mutta käytännössä suositeltavia ovat englanti, ranska ja espanja. Näiden sihteeristön virallisten kielien käyttäminen nopeuttaa asian käsittelyä. Vaikka valinnaisen pöytäkirjan tekstistä voisikin päätellä, että valituksen tutkittavaksi ottamisen käsittely ja aineellisoikeudellinen pääasiaratkaisu olisivat kaksi toisiaan seuraavaa vaihetta, on ihmisoikeuskomitea käsittelyaikojen lyhentämiseksi omaksunut käytännön, jossa molemmat asiat yleensä ratkaistaan samalla kertaa. 

- Ratkaisujen oikeudellinen luonne

Toisin kun Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomiot, ihmisoikeuskomitean päätökset eivät ole oikeudellisesti sitovia. Ihmisoikeuskomitea käsitteleekin päätöksissään hyvin vapaamuotoisesti erilaisia tapoja hyvittää tapahtuneita sopimusloukkauksia. Ihmisoikeuskomitean kannanottoja ei ole syytä luonnehtia ”suosituksiksi”, vaan pikemminkin ne ovat asiantuntijaelimen oikeudellisia tulkintoja sopimusvaltioille syntyneistä ihmisoikeudellisista velvoitteista. 

5. EUROOPAN UNIONI 

Euroopan unionilla ei ole omia erityisiä järjestelmiä ihmisoikeuksien suojaamiseksi. Koska unioni ei ole yhteisönä mukana kansainvälisissä ihmisoikeussopimuksissa, niiden kohdistamat valvontajärjestelmät eivät suoraan kohdistu unionin toimielimiin. Sen sijaan jäsenvaltiot voivat olla kansainvälisesti vastuussa myös sellaisista asioista, joissa ne ovat siirtäneet toimivallan unionille. 

Unioniin liittyneet valtiot ovat kuitenkin nykyisellään niin integroituneita yhteisöön, ettei sen yhteydessä voida välttää myöskään ihmisoikeusproblematiikkaa. Länsieurooppalaiset valtiot perustivat 1950-luvun taitteessa Euroopan neuvoston suojaamaan kansalaistensa oikeuksia. Olisi  kummallista, jos näiden valtioiden liittyessä toisaalla yhä tiiviimmäksi unioniksi, ihmisoikeuskysymykset sivuutettaisiin. Unionin perustamissopimuksissa ei kuitenkaan ole ihmisoikeusluetteloa, vaikka ne paikoin kysymystä sivuavatkin. Vähäinen ihmisoikeuksien valvonta on kuitenkin ymmärretty yhteisössä ongelmaksi ja siihen on etsitty ratkaisua sekä Euroopan yhteisön tuomioistuimen toimintaa, perussopimuksia ja muuta unionin oikeutta kehittämällä. 

EY-tuomioistuimen toimivalta rajoittuu EY-oikeuteen.  Eurooppa-oikeus ulottaa kuitenkin vaikutuksensa laajasti jäsenmaiden kansalaisten jokapäiväiseen elämään. Määrällisesti normistossa on eniten esimerkiksi tuotannolliseen toimintaan, tavarakauppaan ja elinkeinonharjoittamiseen liittyviä säädöksiä, mutta se sisältää myös runsaasti  siviilioikeudenalaan kuuluvia kokonaisuuksia. Samoin finanssi- ja hallinto-oikeudelliset kysymykset ovat edustettuina. 

Ihmisoikeuskysymyksiä eurooppaoikeudessa ei siis juurikaan ole käsitelty. Sopimuksessa Euroopan unionista eli Maastrictin sopimuksessa (1993) määriteltiin kuitenkin unionin pitävän arvossaan yhteisön oikeuden yleisinä periaatteina perusoikeuksia. Periaatteita täsmentävinä lähteinä viitattiin Euroopan ihmisoikeussopimukseen ja jäsenvaltioiden yhteiseen valtiosääntöperinteeseen. (Tuori 2000, 41-42.) Viimeinen tulkintavalta ihmisoikeuksia sivuavissa kysymyksissä on Euroopan yhteisöjen tuomioistuimella ja se onkin viime aikaisessa käytännössään tarvittaessa vedonnut kansainvälisiin ihmisoikeussopimuksiin, katsoen niiden olevan myös unionin oikeuden kannalta voimassa kirjoittamattomia oikeusperiaatteita. 

Yksilöllä tai muulla yksityisellä oikeussubjektilla on mahdollisuus saada asia suoraan vireille Euroopan yhteisöjen tuomioistuimessa ainoastaan siinä harvinaisessa tapauksessa, että unionin toimielimen päätös kohdistuu välittömästi kyseiseen henkilöön. Paljon todennäköisemmin ajankohtaistuva tilanne on, että kansalainen katsoo yhteisön oikeuden soveltamisen tavalla tai toisella loukkaavan hänen ihmisoikeuksiaan. Tällöin hän voi saada asian yhteisön tuomioistuimen käsittelyyn ainoastaan vaatimalla asiaa käsittelevässä kotimaisessa tuomioistuimessa, että se pyytäisi yhteisön tuomioistuimelta sitovan ennakkoratkaisun yhteisön oikeuden tulkintakysymyksessä. Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen ennakkopäätös siis sitoo kotimaista tuomioistuinta ja näin ihmisoikeusnäkökulma saadaan vaikuttavaksi myös Euroopan unionin taholta.

6. TEHTÄVIÄ

Keskusteluaiheita oppitunnille:

1.	Keskustelkaa YK:n ja Euroopan neuvoston valvontamenetelmien samankaltaisuudesta ja eroavaisuuksista.
2.	Oletteko kuulleet tapauksissa, jotka ovat päätyneet Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen käsittelyyn? Millaisista asioista on ollut kyse? 

Ryhmätehtäviä:

1.	Ottakaa selvää eduskunnan oikeusasiamiehen ja valtioneuvoston oikeuskanslerin virkojen historiasta ja keskustelkaa luokassa hankkimistanne tiedoista.

Kotitehtäviä:

1. Euroopan unionilla ei ainakaan toistaiseksi ole omia erityisiä järjestelmiä ihmisoikeuksien suojaamiseksi. Tulisiko sillä olla omat asiakirjansa perusoikeuksien määrittämiseksi? Johtaisiko se liian liittovaltiomaiseen ajattelutapaan? Mikä EU:n rooli tulisi olla ihmisoikeuksien suojaamisessa? Nykyisin oikeuksia suojellaan lähinnä kansallisvaltioiden, YK:n ja Euroopan neuvoston taholta. Pohdi näitä kysymyksiä ja kirjoita lyhyesti ajatuksiasi ylös. Kirjoitukset käsitellään seuraavalla tunnilla. 

7. LÄHTEET

Tässä osiossa käytetyt  lähteet. Kansion lopussa lisätietoa.

Frösen , Klaus (1996), Eurooppaoikeus. Teoksessa Kuusela, Jaakko (toim.) Opiskellen Euroopan unioniin. Helsinki: Edita.

Hallberg, Pekka (1999), Perusoikeusjärjestelmä. Teoksessa Hallberg, Pekka - Heikki Karapuu - Martin Scheinin - Kaarlo Tuori - Veli-Pekka Viljanen, Perusoikeudet. Helsinki: Werner Södeström. 

Rosas, Allan (1999), Perus- ja ihmisoikeudet eurooppaoikeudessa. Teoksessa Hallberg, Pekka - Heikki Karapuu - Martin Scheinin - Kaarlo Tuori - Veli-Pekka Viljanen, Perusoikeudet. Helsinki: Werner Södeström.

Scheinin, Martin (1999), Perusoikeuksien ja ihmisoikeuksien kansainvälinen valvonta. Teoksessa Hallberg, Pekka - Heikki Karapuu - Martin Scheinin - Kaarlo Tuori - Veli-Pekka Viljanen, Perusoikeudet. Helsinki: Werner Södeström.

Tuori, Kaarlo (2000), Julkisoikeuden perusteet. Helsinki: Helsingin yliopiston oikeustieteellinen tiedekunta.