Hän joka puhalsi pilliin

Sibel Edmonds (2012): Classified Woman. Memoir. Julkaisija Sibel Edmonds, Alexandria, Virginia (Yhdysvallat).

Onko nimi Sibel Edmonds tuttu? Nimi esiintyi FST:n taannoin lähettämässä dokumentissa Une femme à abattre / Kill the Messenger. Elokuva kertoo asiakirjojen ja ääninauhojen kääntäjästä, joka osallistui syyskuun 11. päivän iskujen syyllisten etsintään.
Nyt elokuvan päähenkilö eli Sibel Edmonds on tuottanut erittäin jännittävän kirjan kokemuksistaan. Kirja on myös niin hyvin kirjoitettu, että sen kindleversiota tuskin raaskii sammuttaa minuutiksikaan ennen kuin on lukenut kaikki kaksikymmentä lukua.
»Salaiseksi julistettu nainen» (sitähän Classified Woman tarkoittaa) kertoo kauheista asioista, jotka tapahtuivat ja tapahtuvat. Sellaisista asioista kertovat toki myös Midsomerin murhat ja Wallander, mutta Sibel Edmondsin asiat ovat paljon todellisempia, etten sanoisi kaameampia. Kirjan kolmannessatoista luvussa hän kirjoittaa:
»Tiedossani oli laiton huumekauppa, jossa Turkin ja Albanian järjestäytyneet rikolliset hankkivat, kuljettivat ja jakelivat oopiumiin perustuvia tuotteita idästä – pääasiassa Afganistanista – Länsi-Eurooppaan ja Yhdysvaltoihin tiiviissä yhteistyössä Naton joidenkin haarojen kanssa ja ulkoministeriön sekä joidenkin Pentagonin työntekijöiden ollessa siitä hyvin tietoisia. Olin myös tietoinen siitä, että Yhdysvaltain hallitus, tai ainakin osia siitä, tietoisesti salasi nämä toimet ja että tällä tavalla ei ainoastaan haluttu suojella laittomuuksiin sekaantuneita henkilöitä Yhdysvaltojen poliisin (mukaan lukien huumepoliisi DEA:n) tutkinnalta vaan myös joissakin tapauksissa täydentää rikollisten toimintaa. Auttoivathan huumekaupalla saadut tulot rahoittamaan Turkin ja joidenkin Keski-Aasian maiden ase- ja tarvikehankintoja Yhdysvalloilta. Väärennetyt todistukset ja muut laittomat keinot takasivat sen, että näitä aseita ja tarvikkeita kulkeutui myös mustalla listalla oleviin maihin.»

Sibel oli 1990-luvun lopussa rikosoikeuden ja psykologian opintojensa täydentämiseksi pyrkinyt harjoittelijaksi liittovaltiopoliisi FBI:hin. Sitten tuli 11. syyskuuta 2001, jolloin poliisi tarvitsi nopeasti lisää kääntäjiä ja tulkkeja. Silloin Turkissa ja Iranissa kasvanut 32-vuotias Sibel Edmonds kutsuttiin palvelmaan uutta isänmaataan, johon hän oli nuorena muuttanut etsimään vapautta ja välttääkseen isäänsä, demokraattisesti ajattelevaan lääkäriin kohdistuneen poliittisen vainon. Yhdysvalloissa hän oli nainut Matthewin, saanut uuden kansalaisuuden ja aloittanut yliopisto-opinnot.
Hänen syntymäaikaansa ja -paikkaasa meille ei kerrota. Yhdysvaltojen viranomaiset pitävät tätä henkilöä niin vaarallisena kansalliselle turvallisuudelle, että hänen henkilötietojaan ei saa julkaista. Myöskään tietoja hänen kielitaidoistaan ei tulisi mainita. Valtakunnansyyttäjä John Ashcroft päätti jo lokakuussa 2002 vaientaa Sibel Edmonds viittaamalla State Secrets Privilegeen eli ani harvoin  sovellettuun sääntöön, jota tosin sittemmin on ehditty käyttää useita kertoja. Sibel Edmondsista tuli ennakkotapaus.
Erityisesti kiellettyä on ollut keskustella siitä, mitä rouva Edmonds sai tietää niiden kuuden kuukauden aikana, joina hän työskenteli FBI:ssä. Kesäkuussa 2004 Ashcroft rikkoi lakiasäätävävän kokouksen vapautta ja Yhdysvaltain perustuslaissa hyvin tärkeää vallanjakoperiaatetta vastaan vaientamalla myös Edustajainhuoneen. Eikä siinä kaikki: senaattori Grassleyn ja Leahyn puheenvuorot, jotka he olivat julkaisseet kongressin verkkosivuilla Sibel Edmondsin esittämien tutkintavaatimusten tukemiseksi, julistettiin takautuvasti salaisiksi. Kuin jostakin Kafkan romaanista!

Jo edellä lainattu kappale aseostojen rahoittamisesta huumerahoilla tuo pähkinänkuoressa paljon poliittista ja taloudellista tietämystä. Mutta se kuvaa vain osaa Sibel Edmondsin salaiseksi julistetusta tiedosta.
Pian sen jälkeen, kun hän oli aloittanut pestinsä FBI:ssä lokakuussa 2001, Sibel havaitsi erästä aikaisempaa käännöstä tarkastaessaan, että kääntäjältä oli jäänyt huomaamatta joitakin mahdollisesti hyvinkin tärkeitä, pilvenpiirtäjiä koskevia yksityiskohtia. Hänen yllätyksekseen hallintojohtaja Mike Feghali vei häneltä hänen omat muistiinpanonsa ja käski häntä lopettamaan välittömästi työn kyseisen aineiston parissa.
Kun Sibel mainitsi tapauksesta kääntäjäkollegalleen Sarshar Behroozille, tämä kertoi puolestaan eräästä lähteestä, joka oli vuosikausia välittänyt FBI:lle tietoja useista Länsi-Aasian maista. Huhtikuussa 2001 kyseinen lähde, joka oli muuan Persian shaahin salaisen SAVAK-poliisin entinen johtaja, oli varoittanut lähestyvästä, kaapatuilla lentokoneilla suoritettavasta hyökkäyksestä amerikkalaisiin kaupunkeihin. Kesäkuussa lähde oli palannut asiaan varmistaakseen, että tiedot olivat menneet perille päättäjille, jotta niihin puututtaisiin. Koska lähdettä haastatelleet poliisit eivät olleet varmoja, että näin oli tapahtunut, he toimittivat yhdessä tulkin (siis Behroozin) kanssa virallisen raportin FBI:n terrorisminvastaisen osaston johtajalle Thomas Frieldsille.
Kun Behrooz sitten heti 11.9.2001 jälkeen otti asian puheeksi poliisien kanssa, kävi ilmi, että Frields oli nimenomaisesti kieltänyt heitä mainitsemasta sanaakaan kyseisestä tapauksesta. »Emme koskaan saaneet mitään varoituksia. Näitä keskusteluja ei ole koskaan ollut. Piste!» Frields oli jyrissyt.
Hieman myöhemmin Sibelille valkeni, että eräs hänen kollegansa käännösosastolla, Melek Can Dickerson, sekä tämän mies, majuri Air Force Douglas Dickerson, salaa työskentelivät juuri niiden rikollisten ainesten laskuun, joita olivat tutkimassa. Dickersonit olivat toisin sanoen onnistuneet soluttautumaan hänen työpaikalle. Käännösaineisto osoitti, että pariskunnan tehtäväksiantajat eivät pelkästään olleet sekaantuneet huumeiden salakuljetukseen ja laittomiin asekauppoihin, vaan myös Yhdysvaltojen ydinaseiden salaisuuksien huutokauppaamiseen eniten tarjoavalle. Lopuksi Sibel Edmonds saattoi käännöstyössään eri tahoilla toimivien agenttien raportteja yhdistämällä todeta, että kaksi epäillyistä henkilöistä (jotka molemmat olivat Yhdysvaltojen kanssa liittoutuneesta maasta) oli yhteydessä »terrorismia rahoittavaan toimielimeen, joka liittyy suoraan syyskuun 11. päivän tapahtumiin ja tiettyihin saudeihin».

Sibel yritti turhaan saattaa nämä havainnot FBI:n johdon tietoon. Maaliskuussa 2002 hänet kutsuttiin jälleen sellaiseen valheenpaljastimella tehtävään haastatteluun, jonka hän oli käynyt läpi jo ennen työsuhteen solimimista. Jos hän kieltäytyisi, tai jos kuuleminen menisi huonosti, hän saisi potkut, hänelle kerrottiin. Mutta haastattelu meni hyvin. Lyhyen ajan kuluttua Sibel Edmonds sai silti potkut ilman mitään pätevää syytä.
Siinä vaiheessa Sibel Edmonds oli kypsä ryhtymään whistlebloweriksi eli henkilöksi, joka puhaltaa poliisin piippuun, kun poliisi ei itse ymmärrä tai uskalla tehdä sitä. Yhdysvaltojen perustamisesta saakka on haluttu antaa vahva lainsuoja henkilöille, jotka paljastavat viranomaisten väärinkäytöksiä. Toiveikkaana nuori rouva Edmonds hankki itselleen juristin tällaisten »ilmiantajien» tukemiseen erikoistuneesta toimistosta ja alkoi ajaa asiaansa. Seuraavien vuosien aikana hän kävi läpi kaikki amerikkalaiset oikeusasteet aina korkeinta tuomioistuinta myöten. Mikään niistä ei kuitenkaan suostunut käsittelemään hänen tapaustaan. Sibel Edmonds ja hänen kääntäjäkollegansa Sarshar Behrooz ottivat yhteyttä myös virallisen 9/11-komissioon. Kun komissio esitti raporttinsa elokuussa 2004, he joutuivat kuitenkin pettymyksekseen toteamaan, että heidän todistajalausuntonsa oli supistettu yhdeksi merkityksettömäksi alaviitteeksi.

Olisi houkuttelevaa päättää tämä kirjoitus joihinkin arveluihin siitä, mitä todella tapahtui 11. syyskuuta 2001. Mutta Sibel Edmondsin kirja panee myös miettimään kääntäjän ammattia, jota voi monessa mielessä verrata kirjastonhoitajan sekä myös (varsinkin naispuolisen) tiedusteluagentin ammatteihin. Näiden ammattiryhmien edustajilta vaaditaan hyvää yleissivistystä, arvostelukykyä, luotettavuutta, tarkkuutta, analyyttistä kykyä ja hienotunteisuutta. Niin, ja heidän kaikkien odotetaan pitävän matalaa profiilia. Usein heidän toivotaan itse asiassa pysyvän aivan hiljaa ja  näkymättä. Mutta nöyryydessäkin voi mennä liian pitkälle, ja nyt onkin käynyt juuri niin. Seuratkoot älyn, intelligenssin, palveluammateissa toimivat ihmiset vast'edes yhä useammin Sibel Edmondsin esimerkkiä!

Mikael Böök
Kirjastoaktivisti

P.S.
Sibel Edmondsin tapaus on vuosien varrella synnyttänyt paljon keskustelua ja kirjoittelua, ja häntä on myös haastateltu useisiin lehtiin ja radio-ohjelmiin. Valtamediassa hän on tosin harvemmin esiintynyt. Eräs poikkeus on brittilehti Sunday Timesin laaja haastattelu »For sale: West's deadly nuclear secrets» (6.1.2008). Edmondsin mielestä tilanne on »pilliinpuhaltajien» kannalta pikemminkin huonontunut kuin parantunut presidentti Obaman kaudella. Tähän mielipiteeseen yhtyy hänen entinen asianajajansa; vrt. »Talk Nation Radio: Stephen M. Kohn on Our Government's Attacks on Whistleblowers» (http://warisacrime.org 10.5.2012). 
Edmonds itse bloggaa nykyään osoitteessa http://www.boilingfrogspost.com.

Taittajalle:
Kuva kirjan kannesta:
http://www.classifiedwoman.com/wp-content/uploads/2012/04/ClassifiedWoman_FRONT.jpg

<nosto>
»Emme koskaan saaneet mitään varoituksia. Näitä keskusteluja ei ole koskaan ollut. Piste!»