HarriSariRanska_13-10-2012

KOULU- JA KIRJOITUSLOMAA KAIKILLE – RANSKAN-TALOLLA 13.–20.10.2012

Koulun syyslomaviikko tuntui kaukaiselta joskus, kun keväällä varasimme matkan Barcelonaan, se tuntui kaukaiselta kesälläkin loman loppuessa kun jatkolomaa vielä odotti. Mutta sitten se tuli yllättävän nopeasti vastaan syksyllä, kun sitä vähiten odotti, kirjoitustöiden, putkiremontin ja muiden arkisten kiireiden keskellä. Mutta kun loma Ranskassa loppui, kukaan ei olisi tätä kesälämpimässä vietettyä aikaa vaihtanut pois, niin mukavalta ja rentouttavalta viikko talolla syksyn keskellä tuntui.
Finnairin lento lähti kukonlaulun aikaan kuudelta, ja joko vähistä unista tai työstressistä johtuen lähtö tuntui raskaalta, mutta sen etu oli olla varhain aamulla Barcelonan lentoasemalla, jossa varaamamme auto odotti. Lauantaiaamun hiljainen liikenne oli mukavaa totuttelua Peugeot 308:lla, kun käänsimme etupyörät pohjoiseen ja kun puolen päivän maissa lähestyimme Ranskan rajaa. Sixt-autovuokraamossa kerrottiin, että Ranskassa tulisi autossa olla alkometri (tästä Annelikin oli laittanut viestiä), mutta me emme sellaista hankkineet.
Olin keväällä lukenut lehdistä Espanjan metsäpaloista, Pyreneiden Välimeren puoleisella osalla, ja nyt sen saattoi itse nähdä todeksi: aivan Ranskan rajaan asti tuli oli polttanut maaston ja kärventänyt puut, jotka törröttivät mustasta maasta. Mutta Ranskassa ja talollamme oli vihreää, mukavaa ja lämmintä. Ulkolämpö oli noin 20 asteen koko viikon, talon sisälläkään ei tarvinnut lämmitystä, ja saatoimme totutella heti uudelleen myös shortseihin ja sandaaleihin, aivan kuin parhaaseen Suomen kesäaikaan. Shortsikelejä jatkui loppuviikolle, mutta pari viimeistä päivää satoi aivan kaatamalla; se tosin ei tuntunut pahalta, edes märissä vaatteissa, koska ilma oli edelleen 20-asteinen.
Kaikesta näki, että talo oli siisti ja hyvin laitettu, tapetoitu ja remontoitu, ja ehkä parhaimmillaan koko sinä aikana kun olemme talon omistaneet. Uutta oli myös lasipintainen ulkopöytä, jota Martin oli kaiketi suositellut ja jonka Pekka ja Leena ovat hommanneet keväällä talolle. Markun ja Pirkon jäljiltä kellarissa haisi vielä maali, kun he olivat rustanneet kellarin avotilan seinään hyllyt, johon on tarkoitus siirtää myöhemmin työkalut ja maalit. Kellarista löytyi myös hieno uusi matkapyörä, nakkirenkailla, jota en ollut aikaisemmin nähnyt, mutta jota en päässyt valitettavasti tiellä kokeilemaan. 
Ohjelmamme talolla oli sekä perinteinen että rauhallinen. Yritimme enempi relaksoitua kotiympyröissä tekemällä kävelyretkiä kylässä tai sen ympärillä, ja vältimme pitkiä automatkoja. Poikien vaatimuksesta uimista piti olla ohjelmassa joka päivä, joko joella, lammella (Plan d’Eau), tai meren rannalla. Katselimme uudelleen melkein samat nähtävyydet kuin aina ennenkin – koska ne ovat aina mukavalta tuntuneet. Kun tulimme lauantaina, menimme heti Intermarchén markettiin ruokaostoksille, jotta voisimme pitää sunnuntaina lepopäivän, jolloin ei tarvinnut ajella mihinkään. Ranskan markettien tavarapaljous ja laatu tuntui aivan ylivoimaisen ylelliseltä suomalaiseen k-markettiin verrattuna, ja perusruuan hinta oli alhainen suomalaisiin kiskurihintoihin verrattuna. Lähimarketissamme oli lähiruokaa, vihanneksia ja hedelmiä Céret’n ympäristöstä. Viinivalikoima peittosi parhaan alkon. Sari aina ihmetteli, kun juutuin markettiin ihmettelemään hyllyjen tavarapaljoutta ja herkkuja, ja joutui kiskomaan minut ulkoilmaan. Jopa oman kylämme kaupat ovat parantaneet valikoimiaan, joten kovin kauas ei tarvitse lähteä leipää tai muuta syötävää hakemaan. Mainittakoon, että Intermarchéssa näin myynnissä paikallisia suppilovahveroita hintaan 5e/250g rasia (=20e/kg). Eli luultavasti Ranskan suppilovahverotkin ovat halvempia kuin suomalaiset!
Kun lauantaina, tulopäivänä, oli minun 66 v syntymäpäivä, saatoin sitä juhlia parhaassa mahdollisessa paikassa, Sarin ja poikien kanssa. Mikä ilo olikaan kokatessa, ja maistellessa paikallisia viinejä. Sunnuntain lepopäivänä kävelimme lammelle (Plan d’Eau), jossa pojat pääsivät uimaan, ja jos muistan oikein, he menivät jo aamupäivällä joelle, jossa padolla he pääsivät kahlailemaan. Kokkasimme kotona ja yritimme asettua taloksi. Muistin virkistykseksi kävelimme yksin ja erikseen kylässä ja sen ympäri, haistoimme, maistoimme ja kuulostelimme sen tunnelmaa. Illalla ajattelin jonkin tästä tunnelmasta puuttuvan. Kirkon kello ei enää soittanut neljänneksiä, ei edes tasatunteja; itse asiassa kello ei soinut kertaakaan koko aikana. 
Maanantaina ajoimme Perpignaniin, jossa panimme auton Aragonin parkkihalliin.  Kävelimme ympäri kaupunkia, söimme lounaan, pistäydyimme Lafayette-tavaratalossa, ja minä tavaratalon vieressä olevassa Orange Francen telemyymälässä kysymässä 3G -liittymien hintoja. Perpignanista ajoimme rannalle Canet’iin, jossa kävi melkoinen tuuli, eli se oli erinomainen päivä poikien patjaleijan lennättämiseen. 
Tiistaina kävimme pyhiinvaelluksella Céretissä. Uusien katujärjestelyjen vuoksi ylätien liikenne ei enää valu keskustalla Grand Cafeen ohitse, kuten ennen, ja auton saattoi jättää torille, jossa on (ennen vanhaan) lauantaimarkkinat. Kävelimme ja katselimme, istuimme Grand Cafessa nauttimassa virvokkeita, ja harmittelimme kun MMA museo oli juuri tiistaisin kiinni. 
Alkuviikosta, kun vielä oli poutaa, Sari perinteiseen tapaan nyhti takapihan kasvustoa lyhyemmäksi – tällä kertaa vain kottikärryllisen. Seinänaapureista tapasimme Mme Pasteurin, joka kertoi Sarille täyttäneensä 85 v., joka on ollut eläkkeellä koko sen ajan kun olemme talon omistaneet. 
Keskiviikkona ajoimme merenrannalle Collioureen, jossa oli tosi kova tuuli mantereelta merelle ja paljon porukkaa. Astiat lensivät pöydistä, pöydät ja päivävarjot kaatuilivat. Seuraavana päivänä luin paikallisesta aviisista, että tuulta oli yli 100 km/h, ja se johtui auringon lämmittäessä matalia laguuneja St. Cyprienin tienoilla ja rannalla yleensä – meriveden lämpö nousi jopa 21 asteeseen. Raivopäiset tuulet nostivat vaahtopäiset aallot aivan Colliouren kukkuloiden edessä, ja katselin aallonmurtajalta kuinka voimakas tuulenpyörre niisti vaahtopäisten aaltojen harjat mennessään. Ruokaillessamme saimme pitää astioistamme kiinni, jotta ne eivät olisi lentäneet tuulen mukana, vaikka emme olleet edes rannalla. 
Torstaina teimme viikon pisimmän automatkan, ajoimme pohjoiseen Thuiriin, jonka itäpuolelta Sari oli katsonut kohteeksemme Castelnoun linnakkeen ja kylän. Matkalla poikkesimme yhdellä oliiviöljytilalla, jossa oli valmistuksessa monen sorttista oliiviöljyä. Ostin sieltä julisteen, jossa oli kuvin esitelty Roussillonin alueella viljeltävät seitsemän (7) erilaista oliivipuuta, ja tilalla sai niitä maistaa leivän kera. Ostimme pari erisorttista pulloa oliiviöljyä kotiin vietäväksi, eri tarkoituksiin tehdyt, ja oliivifarmin vitriinistä löytyi kaksi ranskalaista harjapäistä sieniveistä Östersundomin sienimetsiin. Jatkoimme matkaa vuorille Castelnoun kylään, joka on jyrkälle kukkulalle rakennettu muurien ympäröimä 1000–800 v vanha linnoitus ja joka on itseään korkeammalle nousevien kukkuloiden ympäröimä. Ylhäällä tuli tihkusade ja kiviset kapeat kadut olivat liukkaita, välillä ympäröivistä kukkuloista ei näkynyt huippuja ollenkaan. Castelnou on aikoinaan rakennettu Vallespirin alueen Varakreivin asuinsijaksi ja linnakkeeksi, Aragonin (Katalonian) etuvartioasemaksi, osaksi Mallorcan Kuninkaan ja Roussillonin Kreivin maita ja mantuja. Jossain sodassa 1282 Castelnouta oli piiritetty, ja ympäröiville kukkuloille oli rakennettu jättikokoisia linkoja, sinkoamaan halkaisijaltaan 30 cm pyöreitä kivenmurikoita, joita vielä näkyi olevan tallessa. Kylässä vielä asuttiin, sitä oli kunnostettu suurella rahalla, mutta luultavasti räntäsateen pieksemä paikka on ollut talvella kolkko.
Perjantaina söimme kylän ravintolassa kolmen ruokalajin maukkaan lounaan (13e), siivosimme, ja ajoimme sateessa Maureillasiin, jossa on korkkimuseo. Museo oli kiinni tullessamme, joten teimme kävelylenkin kylässä ja kastuimme kuurosateessa perusteellisesti. Harri löysin tienvarresta suuren villin herkkusienen, joka ikuistettiin kameralla. Kun tulimme läpimärkinä takaisin museolle, se oli auki ja vettävaluvina katsoimme korkin tarinan ja mitä kaikkea siitä on tehty. Jos olin suunnitellut maalata ikkunaluukkuja, se ajatus hävisi sateeseen, kun parin viimeisen päivän ajan luukut olivat aina märät ja turvoksissa.
Finnairin lennossa oli mainiota se, että Helsinkiin lähti iltalento Barcelonasta noin klo 21.15, jolloin aamulla voi nukkua pitkään, kamat saattoi pakata rauhassa, ehti hyvin siivota taloa ja hoitaa roskat laatikkoon, pestä lakanat ja pyyhkeet Intermarchén itsepalvelupesulassa ja oli vielä runsaasti aikaa ajaa lauantaina Barcelonaan. Yleensä, jos lähtö on aikaisin aamulla, huoli on suuri kun joutuu lähtemään melkein yöllä ajamaan lentokentälle, ja jättämään talon hätäisesti. Nyt näin ei ollut, ehdimme hoitaa kaiken kunnolla, sulkea ikkunaluukut (jotka olivat pinkeät sateen jälkeen), lukea sähkö- ja vesimittarin lukeman, ja paukauttaa ulko-oven kiinni. Parin päivän sateen ja runsaiden vesiroiskeiden jälkeen ulko-ovi oli turvonnut ja sitä oli vaikea saada kunnolla kiinni, mutta sain sen lukkoon kuitenkin. Lähdimme ajamaan Barcelonaan jo klo 3 maissa, vaikka koneen lähtöön oli kuusi tuntia, kun pelkäsin alitajuisesti liikenneruuhkia. Sellainen löytyikin, mutta vastakkaisen ajosuunnan kaistalla vähän ennen Barcelonaa, jossa tie oli poikki kahdella kaistalla kolarin vuoksi, ja yksi vain veti. Rysän jäljessä autot seisoivat noin 5-10 km pituisessa ruuhkassa, vaikka liikennettä ei ollut kuin nimeksi. Jotenkin helpotti, kun tulimme lentokentälle, sai luovutettua ehjänä auton, ja pääsi syömään eväitä. 
Jotenkin tuntui että lähdössä Ranskasta kotiin oli eri porukka kuin sinne oli tullut, ainakin minä olin levännyt perusteellisesti kovan kirjoitustyön jälkeen. Levännyt ja relaksoitunut oli Sarikin, ja pojat olivat innoissaan Ranskan-matkastaan. Nyt tosin pojat, pari vuotta ranskaa lukeneena, kyselivät jo Pariisin perään, että eikös sinne voisi seuraavaksi lähteä Eiffel-tornia katsomaan. Ehkä, ehkä niinkin voidaan tehdä. 
Sari katseli myös asuntoesitteitä ja myytäviä kämppiä, ja totesi että omat arvioni Ranskan talon huimasta arvonnoususta ovat liioiteltuja. Usean sadantonnin hintoja maksetaan vain modernisti rakennetuista ja varustetuista taloista kaikin mukavuuksin. Ja kuten eräs meille huonekaluja toimittanut mies sanoi muutamia vuosia sitten asuntoamme katseltuaan, että tästä tulisi aivan hyvä talo ranskalaisittain, jos kaiken sisuksen välipohjia myöten purkaisi, ja rakentaisi sen uudelleen, laittaisi tuplaikkuna ja muut herkut. Kannattaa olla iloinen meidän rakkaasta Ranskan talosta sellaisena kun se on, ja kesämökiksi se onkin hankittu, mutta ei ehkä kannata haaveilla istuvansa rahaläjän päällä.
kirjasi Harri